Радянські партизани Зміст Підготовка | Створення партизанського руху | Цілі та завдання | Керівництво партизанським рухом | Територія базування | Кількість та склад | Стосунки з населенням | Побут та хвороби | Радянська пропаганда | Відомі радянські партизани-диверсанти | Див. також | Примітки | Література | Посилання | Навігаційне менюперевіреназміни в шаблонах/файлахРадянський партизанський рух на окупованій території УкраїниОфіційний веб-сайт Українського інституту національної пам'ятіОфіційний веб-сайт Українського інституту національної пам'ятіУМОВИ ФОРМУВАННЯ ПЕРШИХ ПАРТИЗАНСЬКИХ ГРУП І ЗАГОНІВ НА ТЕРИТОРІЇ ПІВНІЧНО-СХІДНОЇ УКРАЇНИ (серпень 1941 — червень 1942 р.).«Велика чистка» 1937 року, або Як більшовики укоськували Червону армію, і що з того вийшлоТерор 1937-го року проти Червоної арміїЦит.по: История создания подразделений специального назначения органов государственной безопасности 1941—1945А.Гогун КРАСНЫЕ ПАРТИЗАНЫ Как это было в Западной БелоруссииПроект «Бессмертный барак». Приказ Ставки Верховного Главного Командования № 0428Алексей Широпаев: «Разрушать и сжигать дотла…».Алексей Широпаев: «Разрушать и сжигать дотла…».В. Гінда (канд.іст.наук). Радянські партизани людям докучали гірше за окупантів. — Ж-л «Країна» № 25, 18.06.2010/Gazeta.uaБогдан ЧЕРВАК. ВОЛИНЬ ЯК БУМЕРАНГЗа східнім обрієм (Спомини про пережите), Данило ШумукПартизани Великої Вітчизняної: а чи був героїзм?Партизанская сагаНеизвестный Николай Кузнецов. -Независимое военное обозрениеБібліотека «ХРОНОС»№ 516№ 519№ 520Б. В. Соколов — Оккупация. Правда и мифы: Партизаны против крестьян. Крестьяне против партизанРадянські партизаниПартизанська війна в Україні. Щоденники командирів партизанських загонів і з'єднань 1941—1944Партизаны против народаКость Бондаренко: Партизанская сага. — «Профиль истории»,№ 12(31), 05.04.2008Олександр Ткачук. Червоні партизани у світлі нових документівОлєксандр Ґоґун, Іван Дерейко. Печерний сталінізмЧиї бронзові бюсти стоятимуть на алеях Героїв?Олександр Гогун Як «народні месники» мстили народові Про деякі особливості совєтського партизанського руху на території України в роки Другої світової війнирФайлиредагуватир
Шаблони:Друга світова війнаУкраїна в Другій світовій війніРадянські партизани
НКВС СРСРдиверсійтероруВермахтомБілорусіРРФСРТретього Рейхурадянській пропаганділегендованаміфологізованарадянської цензури«гласність»Розпад СРСРзмі20-х30-х20 століттяУкраїнського військового округуЙони ЯкіраКиївськийХарківський військові округи«Великий терор»«Справа Тухачевського»ВКП(б)НКВС«спаленої землі»Раднаркому СРСРЦК ВКП(б)29 червня1941Сталінатактика «спаленої землі»ЦК КП(б)У18 липняпостанову «Про організацію боротьби в тилу німецьких військ» прийняв ЦК ВКП(б)НКВСсексотівчекістиміліціонерипияцтвомародерствоКовпакатерорупровокаційУкраїніНКВСУПАГерой Радянського СоюзуГ. К. ЖуковаЧервоною Армією«Й.ГебельсСталінТимофій Амвросійович СтрокачКовпак Сидір АртемовичФедоров Олексій ФедоровичСабуров Олександр МиколайовичВершигора Петро ПетровичАнатолій КентійДанило ШумукБринського (псевдо «дядя Петя»)гонококиСРСРРосіїгерої Радянського СоюзуПричиниПодії в ЄвропіПодії в АзіїПодії в АфриціЗахідна ЄвропаСхідна ЄвропаСередземномор'яБлизький СхідАфрикаТихий океанАмерикаПольська кампаніяВторгнення СРСР до Польщі«Дивна війна»Битва за АтлантикуДруга радянсько-фінська війнаОперація «Везерюбунг»Французька кампаніяБитва за Середземномор'яБитва за БританіюСхідноафриканська кампаніяПівнічно-Африканська кампаніяКампанія в Лівійській пустеліСенегальська операціяГабонська операціяБитва за МальтуІтало-грецька війнаОперація «Ауфмарш 25»Операція «Маріта»Битва біля мису МатапанІракська операціяОперація «Меркурій»Сирійсько-Ліванська кампаніяБитва за БорнеоОперація «Барбаросса»Третя радянсько-фінська війнаОборона Заполяр'яБитва за КиївОборона ОдесиБлокада ЛенінградаІранська операціяСмоленська битваБитва за МосквуСумсько-Харківська операціяСевастопольська оборонаНапад на Перл-ГарборТаїландська операціяМалайська операціяГонконзька оборонаФіліппінська операція 1941—1942Гуамська операціяВейкська операціяГолландсько-Ост-Індська операціяТретя Чаншайська операціяРжевська битваДем'янська операціяБитва за БатаанТиморська операціяБитва за АвстраліюНовогвінейська операціяСінгапурська оборонаБитва за Індійський океанБитва у Кораловому моріБитва за МідвейБитва за ГуадалканалБитва за ДьєпОперація «Тезей»Битва біля східних Соломонових островівМадагаскарська операціяАлеутська операціяАндаманська операціяХарківська операціяОперація «Блау»Битва за КавказСталінградська битваДруга битва за Ель-АламейнОперація «Смолоскип»Чжецзян-Цзянсійська операціяДеблокада ЛенінградаВоронезько-Харківська операціяТретя битва за ХарківТуніська кампаніяІталійська кампаніяКурська битваСмоленська операціяДодеканеська кампаніяЦентрально-Тихоокеанська кампаніяБірманська операціяБитва за ДніпроХуайїнь-Янченська операціяЧунцинська операціяБитва при ЧандеДніпровсько-Карпатська операціяОперація «Кроссбоу»Операція «Шінгл»Битва при Монте-КассіноНаступ під ЛенінградомКорсунь-Шевченківська операціяКримська операціяВиборзько-Петрозаводська операціяОперація «Оверлорд»Операція «Драгун»Битва за НарвуОперація «Багратіон»Прибалтійська операціяКурляндський котелФіліппінська операція 1944—1945Варшавське повстанняЛьвівсько-Сандомирська операціяЯссько-Кишинівська операціяРумунська операціяСхідно-Карпатська операціяДебреценська операціяОперація «Маркет-Гарден»Гуамська операціяМаріансько-палауська операціяБудапештська операціяПетсамо-Кіркенеська операціяЛапландська війнаБитва за ПелеліуАрденнська операціяОперація «Іті-Го»Битва за ІодзімуОперація «Боденплатте»Вісло-Одерська операціяБорнейська операціяСхідно-Прусська операціяРюкюско-Бонінська операціяБалатонська операціяХенань-Хубейська операціяОперація «Верітебл»Рурська операціяВерхньо-Сілезька операціяНижньо-Сілезька операціяСхідно-Померанська операціяБитва за БерлінПразька операціяВіденська операціяРадянсько-японська війнаЯдерне бомбардування Хіросіми і НаґасакіМюнхенська угодаПакт Молотова — РіббентропаПакт чотирьох державДоговір між СРСР та НімеччиноюЯпонсько-радянський пактМаньчжурський інцидентКампанія у Внутрішній МонголіїДруга італо-ефіопська війнаОкупація балтійських країнБесарабсько-буковинський похідЯпонсько-китайська війнаЛенд-лізКолабораціонізмДопоміжна поліція Третього РейхуРадянські фронти часів Другої світової війниПропагандаВійськова технікаШтрафні військові підрозділиОперація «Валькірія»Операція «Бернхард»Операція «Даунфол»Операція «Скріпка»ГолокостБлокада ЛенінградаБатаанський марш смертіГолод у БенгаліїВоєнні злочини країн ОсіВоєнні злочини союзниківВоєнні злочини РСЧАКатинський розстрілДепортація народів в СРСРОперація «Кілгол»Видача козаків у ЛієнціСтанція втіхиСтратегічні бомбардуванняНанкінська різняРадянські військовополоненіНімецькі військовополоненіЯпонські військовополоненіЧехословаччиниПольщіДаніїНорвегіїБельгіїЛюксембургуНідерландівНормандських островівФранціїЮгославіїГреціїСРСРУкраїнської РСРБілоруської РСРкраїн БалтіїРосійської РФСРКитаюІндонезіїМалайїФіліппінТаїландуІндокитаюСінгапуруБірмиНімеччиниЯпоніїНаслідкиВтратиВідзначанняДепортація німцівНюрнберзький процесТокійський процесІранська кризаХолодна війнаЛідериСРСР
США
Велика Британія
Китай
Канада
Франція
Норвегія
Польща
Нідерланди
Бельгія
Люксембург
Чехословаччина
Югославія
Греція
Єгипет
Індія
Австралія
Нова Зеландія
ПАС
Бразилія
МексикаЛідери
Німеччина
Італія
Японія
Вішістська Франція
Фінляндія
Угорщина
Румунія
Болгарія
Хорватія
Словаччина
ТаїландПольщаНорвегіяДаніяБельгіяНідерландиФранціяНімеччинаГреціяЮгославіяРадянські партизаниУкраїнаБілорусьВ'єтнамПерсоналіїТериторіально-політична експансія Третього рейхуТотальна війнаДруга світова війна у світовій культуріКухаренко Лідія ІванівнаЛавриненков Володимир ДмитровичМайоров Микола КириловичМакаров Павло ВасильовичМаликов Степан ФедоровичМаркус Тетяна ЙосипівнаМатвійчук Микола МакаровичМатеюк Микола АнтоновичМаценко Іван АнтоновичМашеров Петро МироновичМедведєв Дмитро МиколайовичМельник Яків Іванович Мельникайте Марія ІозівнаМихайлов Федір МихайловичМіша ЛевМокроусов Олексій ВасильовичМолодчиков Олександр ВолодимировичМурзін Даян БаяновичНаумов Михайло ІвановичНижник Василь ЄрмолайовичНовиков Семен МихайловичОлексенко Степан АнтоновичОсманов Сейтумер ОсмановичПалажченко Олексій ОвсійовичПальоха Сергій НаумовичПархомчук Станіслав МаксимовичПироговський Олександр СидоровичПідлипняк Ісак МитрофановичПопов Дмитро МихайловичПорик Василь ВасильовичПриходько Микола ТарасовичПрокопюк Микола АрхиповичПротоцький Йосип ІвановичРацко Юрій ФедоровичРуднєв Семен ВасильовичРудь Герасим ЯковичРусин Василь ПавловичСабуров Олександр МиколайовичСимоненко Микола ДмитровичСіверський Георгій ЛеонідовичСікорський Сергій ІвановичСільницький Михайло ФедоровичСкирда Михайло МихайловичСтрокач Тимофій АмвросійовичСтрутинський Микола ВолодимировичСудмаліс Імант ЯновичТараскін Павло АндрійовичТишик Іван НикандровичТканко Олександр ВасильовичТоскалюк Михайло ТимофійовичТутученко Семен ПавловичТюленін Сергій ГавриловичТюляєв Павло ФедоровичФільков Василь ПетровичХайрутдінов Фахрутдін ГарафутдіновичХоменко Віктор КириловичЧекмак Вілор ПетровичШвіндін Федір ГавриловичШевирьов Олександр ІвановичШевцова Любов ГригорівнаШеремет Микола СпиридоновичШитов Іван ІвановичШиян Анатолій ІвановичШпиця Володимир ГригоровичЩербина Олексій Романович
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0d/Soviet_guerilla.jpg/300px-Soviet_guerilla.jpg)
Радянські партизани в Білорусі, 1943
Радянські партизани — спеціальні озброєні оперативні загони, підпорядковані НКВС СРСР або спеціальному «Центральному Штабу партизанського руху» в Москві, які діяли методами диверсій та терору на окупованих Вермахтом теренах України, Білорусі та РРФСР у 1941—1944 — як проти окупаційних військ Третього Рейху так і проти місцевого населення та національно-визвольного руху.
У часи існування СРСР, завдяки радянській пропаганді їх діяльність була цілеспрямовано легендована та міфологізована. Лише починаючи з кінця 1980-х (послаблення радянської цензури — «гласність») та початку 1990-х років (Розпад СРСР) в змі та літературі почали з'являтися дійсні факти, історичні та архівно-документовані дані про цілі, завдання та реальний характер діяльності «радянських партизанів».
Зміст
1 Підготовка
2 Створення партизанського руху
3 Цілі та завдання
4 Керівництво партизанським рухом
5 Територія базування
6 Кількість та склад
7 Стосунки з населенням
7.1 Мародерство
7.2 Терор проти місцевого населення
8 Побут та хвороби
9 Радянська пропаганда
9.1 Партизанські мемуари
10 Відомі радянські партизани-диверсанти
11 Див. також
12 Примітки
13 Література
14 Посилання
Підготовка |
У 20-х та в першій половині 30-х років 20 століття радянське партійне, державне, та військове керівництво вважало, що в разі збройної агресії іноземних держав проти СРСР на території країни, окупованій ворогом, потрібно організувати партизанську війну. Закладались партизанські бази, схованки з запасами зброї, боєприпасів, паливно-мастильних речовин, продовольства тощо, велась розробка, випробування і виробництво засобів ведення «малої війни», готувались кадри для неї.[1] Тільки в УРСР на базі Українського військового округу під командуванням Йони Якіра (17 травня 1935 року Український військовий округ розділено на Київський і Харківський військові округи, а Йона Якір залишився командувати Київським військовим округом аж до кінця травня 1937) було підготовлено понад 50 тисяч диверсантів, зв'язківців та радіозв'язківців для майбутньої партизанської війни[2][3].
У другій половині 30-х років в радянській військовій доктрині переважила концепція наступальної війни «на ворожій території й малою кров'ю», а в такій війні партизани та бази на своїй землі були визначені як не потрібні[4], ба навіть розмови про можливість ведення партизанської війни на території СРСР вважались проявом невіри в сили Червоної армії.[1] Крім того, в 1937 році в СРСР розпочався «Великий терор», складовою частиною котрого стали й сталінські чистки в армії, зокрема «Справа Тухачевського»[ru][5][6]. Одним зі звинувачених у «порушенні присяги, зраді, шпигунстві, шкідництві, підготовці терористичних актів проти радянського керівництва, а також у змові з метою захоплення влади, реставрації капіталізму і відриву від Радянського Союзу частини території на користь Німеччини та Японії» був і заарештований 28 травня 1937 року командувач Київського військового округу Йона Якір[5][6] Ще раніше, в 1936 році, за ґратами опинились заступник командувача Харківського військового округу Семен Туровський та декілька військових командирів високого рангу з Київського військового округу.[5][6]
Створення партизанського руху |
Радянський партизанський рух був головним чином організований та повністю контролювався органами ВКП(б) та НКВС. Головною метою руху було перешкоджання закріпленню німецької армії на завойованих територіях СРСР, руйнування всіма засобами тилу супротивника. Основними бойовими діями «радянських партизанів» було впровадження тактики «спаленої землі», диверсії на ворожих комунікаціях та терор проти окупаційних військ, сил національного Руху Опору.
Політика «спаленої землі» була проголошена директивою Раднаркому СРСР і ЦК ВКП(б) від 29 червня 1941 року.
«… В зайнятих ворогом районах створювати партизанські загони і диверсійні групи для боротьби з частинами ворожої армії, для розпалювання партизанської боротьби всюди і скрізь, для підриву мостів, доріг, псування телефонного і телеграфного зв'язку, підпалу складів і т. д.»
Оригінальний текст(рос.)«…В занятых врагом районах создавать партизанские отряды и диверсионные группы для борьбы с частями вражеской армии, для разжигания партизанской борьбы всюду и везде, для взрыва мостов, дорог, порчи телефонной и телеграфной связи, поджога складов и т.д.»"[7]
У виступі Сталіна 3 липня 1941 року було оприлюднено ці постанови. Політика була узаконена спеціальною постановою Державного комітету оборони від 22 липня 1941 року та іншими документами. тактика «спаленої землі» застосовувалась без винятку на всій території, що мала потрапити під окупацію.
5 липня 1941 року ЦК КП(б)У прийняв постанову про створення партизанських загонів та організацій антифашистського підпілля в районах, яким загрожувала окупація. Наприклад, під час оборони Києва восени 1941 р. було сформовано 11 партизанських загонів, що налічували близько 1800 чоловік.
18 липня 1941 року постанову «Про організацію боротьби в тилу німецьких військ» прийняв ЦК ВКП(б).
Центральне керівництво «народними месниками» загалом і в цілому не довіряло не тільки місцевому населенню, але і самим партизанам. Починаючи з 1942 р. у кожному великому партизанському загоні існував особливий відділ НКВС, котрий не тільки боровся зі шпигунством і розстрілював «антирадянський елемент», але і перевіряв всіх і вся на благонадійність. Тільки в Барановіцькій з'єднанні партизанських загонів на початок 1944 агентурна мережа налічувала 2000 сексотів[8].
Уявлення про партизанів як добровільних борців за народне щастя лише частково відповідає дійсності: керівництво «народних месників» з 1942 року під загрозою розстрілу насильно мобілізувало селян у червоні загони. До того партизанами були переважно чекісти, міліціонери, представники колишнього партсовактіва, оточенці і втікачі з таборів військовополонених.
Недовіра було багато в чому обґрунтована: керівники партизанських загонів хронічно брехали у своїх звітах у центр, постійно применшуючи власні втрати й нечувано перебільшуючи втрати ворога. Так, після війни на основі донесень партизан кількість убитих ворогів оцінювалося в півтора мільйона людей. Використавши німецькі документи, американський дослідник Джон Армстронг вивів іншу цифру — 45 тис. чоловік, половину з яких становили німці[8]. У цьому випадку 95 % успіхів партизанів існувало лише на папері.
Партійний функціонер Дубов так у липні 1943 описав стан у бригаді ім. М. В. Фрунзе, яка налічувала 650 бійців. Безглуздість його посилювалася тим, що ця бригада складалася переважно з молодих місцевих селян, насильно мобілізованих до лав «народних месників»: «Командування бригади бойових завдань перед загоном не ставив, не проводило жодної бойової операції. Навчанням та набутті бригади і загонів не займалося. У бригаді і загонах була відсутня дисципліна, процвітало пияцтво, мародерство і незаконні розстріли. Населення відгукувалося про бійців Фрунзенської бригади, як про мародерів і бандитів»[8].
Декотрі добровольці встигали по кілька разів змінити сторону, за яку воювали. Найяскравіший приклад — колишній офіцер міліції НКВД з Києва Іван Хитриченко. Він потрапив у німецький полон в ході евакуації з Київського котла, записався в таборі, як червоноармієць Зайченко, і був відпущений додому. В грудні 1941 року він узявся реорганізовувати місцеве підпілля на Житомирщині у партизанський загін, який був знищений нацистами одразу на місці збору. У 1942 році Хитриченко з'явився у Києві, де став командиром підрозділу поліції, що охороняв відбудову
моста через Дніпро. Паралельно він почав налагоджувати зв'язки з столичним партійним підпіллям, що мало наслідком серію провалів, за які підпільники заочно засудили його до смерті. В грудні 1942 року Хитриченко полишив службу в поліції, і з'являвся у низці партизанських загонів Київщини та Житомирщини, намагаючись об'єднати їх під своїм
командуванням. У березні 1943 року він добився санкції на такі дії від Ковпака, й зрештою очолив Київське партизанське з'єднання ім. Хрущова. У 1944 році за наказом Лаврентія Берії Хитриченко був заарештований і засуджений, проте у 1955 році, після приходу до влади Микити Хрущова, його реабілітували. (ГДА СБУ. — Ф. 6. — Спр. 46175ФП. — Т. 1. — Арк. 13, 189, 257; Т. 3. —Арк. 137—144, 250 зі зв.; Т. 4. — Арк. 11-122.)
Цілі та завдання |
17 грудня 1941 року з'явився секретний Наказ Ставки Верховного Головного Командування № 0428.
Він проголошував:
«…Лишити німецьку армію можливості розміщатися в селах і містах, вигнати німецьких загарбників з усіх населених пунктів на холод в поле, викурити їх з теплих домівок і примусити мерзнути просто неба….Ставка Верховного Головнокомандування наказує:
1. Зруйнувати та спалити до тла всі населені пункти в тилу у німців на відстані 40-60 км в глибину від переднього краю та на 20-30 км вправо и вліво від доріг.
Для знищення населених пунктів у вказаному радіусі дії використати не гаючи часу авіацію, широко використовувати артилерійський та мінометний вогонь, команди розвідників, лижників і партизанські диверсійні групи, озброєні пляшками з запальною сумішшю, гранатами та вибуховими засобами.
2. В кожнім полку зібрати команди мисливців по 20-30 чоловік кожна для підриву та спалювання населених пунктів, в яких розташовані війська ворога. В команди мисливців підбирати найбільш відважних і міцних в політико-моральнім відношенні бійців, командирів та політпрацівників, ретельно раз'яснюючи їм завдання та значення цього мироприємства для розгрому німецької армії. Видатних сміливців за відважні дії по знищенню населених пунктів, в котрих розташовані німецькі війська висувати для урядової нагороди.
3. При вимушеному відступі наших частин на тому чи іншому відрізку фронту відводити з собою радянське населення і обов'язково знищувати всі без винятку населені пункти, щоб ворог не міг їх використовувати. В першу чергу для цієї цілі використовувати виділені в полках команди мисливців.
4. Військовим радам фронтів і окремих армій систематично перевіряти, як виконується завдання по знищенню населених пунктів у вказаному вище радіусі від лінії фронту. Ставці через кожні 3 дні доносити, скільки і які населені пункти знищені за останні дні і якими засобами досягнуті ці результати.
Ставка Верховного Головного Командування: І. Сталін
Б. Шапошников».
(Джерело (рос.): Сталин И. В. Сочинения. — Т. 18. — Тверь: Информационно- издательский центр «Союз», 2006. С. 283—284.)
Відомий письменник та історик-дослідник Володимир Батшев, відповідально посилаючись на Центральний архів Міністерства оборони СРСР, у своїй чотиритомній фундаментальній праці «Власов» (т. 1, стр. 214, изд-во «Мосты-Литературный европеец», Франкфурт-на-Майне, 2001/2005) доводить інший варіант тексту цього сталінського наказу:
«…Всі населені пункти на відстані 40-60 на глибину від лінії фронту та на 20-30 км по ліву та праву сторону від доріг, в котрих знаходяться ворожі війська, мусять бути спалені і зруйновані. Для знищення наслених пунктів в означенім радіусі наказую використовувати авіацію, артилерію, а також команди розвідників, лижників і партизанські групи, що повинні бути оснащені пляшками з підплюванною сумішю.
При вимушеному відході наших частин на тій чи іншій ділянці уводити з собою радянське населення і обов'язково знищувати всі без винятку населені пункти, щоб ворог не міг їх використовувати.
Більшість задіяних у цьому важливому державному завданні повинні бути переодягнені в трофейну форму німецького вермахту та військ СС.
Щоб після кожної „каральної експедиції“ залишалися свідки, котрі потім зможуть повідати про злодійства фашистів. Це повинно розбудити ненависть до фашистських окупантів, полегшіть вербовку партизанів в тилу ворога.
…Формування, зайняті у цім смілому підприємстві повинні складатися із мужніх бійців, котрі мусять бути представлені до урядових нагород.
Ставка Верховного Головнокомандування
Верховний Главнокомандуючий І. СТАЛІН
Начальник Генштабу Б. ШАПОШНИКОВ»".
(Джерело: ЦАМО СССР. Ф. 353. Оп. 5864. Д.1 Л.2)[9]
Слід відмітити, що ця тактика терору і провокацій широко викоритовувалась радянською владою і в майбутньому: наприклад після війни в Україні діяли військовики НКВС, переодягнені в форму бійців УПА.
По виконанню сталінського наказу № 0428 діяла відома радянська диверсантка-розвідниця — Герой Радянського Союзу комсомолка Зоя Космодем'янська, що в складі радянської диверсійної групи спробувала зпалити підмосковне село Петрищево. Всього загін, в котром була Космодемьянська, мусив за 5-7 днів знищити коло 10 російських сел. Як відомо, Зої вдалося разом зі свома товаришами спалити три хати, потім вона 28 листопада 1941 року при допомозі селян була спіймана німцями. По зізнанню радянського маршала Г. К. Жукова, сталінський наказ скрізь натрапив на «активне неприйняття місцевих жителів». Наступного дня «героїня», була прилюдно страчена як підпалювач хат. По стверженню письменника Миколи Анова, пізніше розмовлявшого зі вчителькою з Петрищево, після повернення радянської влади багатьох селян Петрищево було репресовано.
Слід зазначити, що стратегія «спаленої землі» широко використовувалась радянською владою і до появи наказу № 0428. Із книги В. Батшева: згідно з рапортом про хід виконання наказу Ставки за № 0428, підписанним зам. начальника оперативного відділу 5-й армії підполковником Переверткіним, вже до 25 листопада 1941 року відступаючою Червоною Армією і її партизанськими загонами було знищено повністю і зруйновано частково більше п'ятдесяти російських сіл Підмосков'я (В. Батшев, «Власов», т. 1, стор. 215—217).
Дослідники визнають, що «проведення в життя наказу № 0428 вигнало на холод не стільки німців, скільки мирних мешканців, що не встигли евакуюватися. Тисячі жінок, стариків і дітей були позбавлені даху над головою суворою зимою 1941/1942 рр.».[10][11]
Як посилається далі той же автор, «Й.Гебельс вдало використував цей наказ в ідеологічній війні проти СРСР. На стінах домів в окупованих містах з'явилися мільйони плакатів, на котрих Сталін з смолоскипом у руці підпалював селянські хати».[12]
Керівництво партизанським рухом |
![Partisans attack village.jpg](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/01/Partisans_attack_village.jpg/200px-Partisans_attack_village.jpg)
Стратегічне керування «партизанським рухом» здійснювала Ставка Верховного Головнокомандування СРСР через Центральний штаб партизанського руху (ЦШПР, рос. ЦШПД) у Москві. Начальником ЦШПР у 1942—1944 роках був секретар ЦК КП Білорусі Пантелеймон Кондратович Пономаренко. У Москві також знаходились республіканські та крайові штаби, що були підпорядковані Центральному штабу. Начальником Українського штабу партизанського руху (УШПР, рос. УШПД) був секретар ЦК КП(б)У Тимофій Амвросійович Строкач — український кадровий чекіст, заступник наркома внутрішніх справ УРСР.
Найвідоміші керівники радянських партизанських військових з'єднань в Україні: Ковпак Сидір Артемович, Федоров Олексій Федорович, Сабуров Олександр Миколайович, Вершигора Петро Петрович
Територія базування |
Кількість та склад |
1 березня 1944 року перший секретар ЦК КП(б)У Микита Хрущов, виступаючи на сесії Верховної Ради УРСР, заявив: в Україні діяли 228 партизанських загонів кількістю 60 тис. чоловік. А вже 20 серпня того ж року в доповідній записці Українського штабу партизанського руху йдеться про 115 тис. Через декілька місяців у документах УШПР фігурує 180 тис. У травні 1945-го ЦК КП(б)У вже оперувало даними в 200 тис. чоловік. 1975 року, після чергової кампанії з виявлення партизанів, з'явилася нова цифра — 501 тис. Українська партноменклатура тоді прагнула показати свою республіку «найбільш партизанською з усіх партизанських».
Усі ці цифри історики піддали ревізії після розпаду СРСР. Зокрема Анатолій Кентій стверджує, що реальна чисельність партизанів, які одночасно діяли на окупованій території, була максимальною на січень 1944 року — близько 48 тис. А за роки війни загалом, пише російський дослідник Олександр Гогун"[8] через партизанські загони пройшло близько 100 тис. чоловік.
468 тис. солдатів вермахту загинули від рук партизанів — такою була офіційно прийнята в СРСР статистика німецьких втрат. Ця кількість теж радикально завищена. Американський історик Джон Армстронґ, проаналізувавши німецькі джерела, пише про 30-45 тис. загиблих солдатів вермахту й колабораціоністів на всій території СРСР. Німецький історик Луц Клінкхаммер називає цифру в 18 тис[13].
Український історик Анатолій Кентій вважає, що за всі роки німецької окупації через лави радянських партизан, підконтрольних Москві, пройшло 50-70 тисяч чоловік. Кількість же не радянських, тобто не підконтрольних УШПР або антирадянських партизан було в 2-3 рази більше[14].
У 1942 році на Полісся і Волинь вирушили спеціальні відділи червоних партизан, які були призначені для боротьби з німцями та УПА і в лавах яких було чимало польських комуністів. Шукаючи можливість помститися українцям, чимало поляків вступали до лав радянських партизанів. На Волині 7 тис. поляків перебувало у складі різних «червоних» партизанських груп. За період січень-березень 1944 року польські партизани провели 17 боїв з підрозділами УПА. При цьому не обійшлося без значних втрат з боку мирного українського населення[15].
Данило Шумук, автор книги спогадів «За східнім обрієм (Спомини про пережите)», згадує в ній, що в камері смертників Рівненської тюрми він мав конфліктну ситуацію з в'язнем Андріяновим, що був засуджений за вбивство свого партизанського командира, котрий Данилові заявив:
Ти знаєш хто я такий ? Я рецидивіст, я вже три рази був засуджений, я відвідав всі табори Росії. Мене взяли з табору і перекинули за фронт до Ковпака. Я пройшов з Ковпаком аж до Карпат, а ти наважився руку підняти на мене[16].
Оригінальний текст(рос.)Ты знаешь кто я такой? Я рецидивист, я уже три раза был осуждён, я поведал все лагеря России. Меня взяли с лагеря и перебросили за фронт к Ковпаку. Я прошёл с Ковпаком аж до Карпат, а ты осмелился руку поднять на меня.
Стосунки з населенням |
Мародерство |
Радянські партизани здобували харчі переважним чином через пограбування мирного населення. Так, двічі Герой Радянського Союзу Федоров в жовтні 1943 року подав на ім'я Хрущова доповідну записку[17], де відзначав дії загонів майбутнього Героя Радянського Союзу Бринського (псевдо «дядя Петя») таким чином:
«Ставимо Вас до відома, що дії ряду командирів цього з'єднання (не кажучи вже про рядових партизанів, які тероризують мирне населення побиттями, вбивствами і мародерством) проведені, як правило, у формі бандитизму, грабування і мародерства, потребують Вашого втручання».
А ось що пише в своїй доповіді від 27 березня 1944 року комісар Кам'янець-Подільського партизанського з'єднання ім. Жукова Миронов:
«У більшості партизанських загонів склалася така думка, що поголовно всі жителі Західної України націоналісти, і заходячи в села, вони проводили майже поголовне вилучення худоби і майна і вбивали чоловіче населення у порядку помсти за загиблих диверсантів».
За свідченнями місцевих мирних жителів, радянські партизани спалювали села та окремі будинки, грабували, катували та ґвалтували людей.
Люди вважали, що партизани ображали людей більше, ніж німці — 85-річна Олександра Жоголь із села Добрянка Ічнянського району Чернігівської області розповідає:
Ті прийдуть: «Дай яйко». А еті прийдуть — і вєщі забирали, і занавєскі тащили. На своїх партизан многіє жалувалися. Раз являється до нас у Добрянку партизанський обоз, большущий. Стояв вот здєсь на вулиці, ми через вікно смотрім. Один говорить двом: «Іди ти ету хату шаруй, а ти ту». Забирали всьо тогда[13]
.
«Виявлено низку злочинних фактів, що творить командний склад з'єднання. Розстріли (вбивства) дівчат-партизанок, з якими співжили командири. Постійний розстріл мирних жителів і розпуста в побутовому житті. І як результат на основі цієї розпусти захворювання бійців і командирів на венеричні захворювання є звичайним і масовим явищем» (Із доповідної записки командира Чернігівсько-Волинського партизанського з'єднання НКВС СРСР Олексія Федорова, надісланої на ім'я Микити Хрущова 21 жовтня 1943 року, про командирів і бійців партизанських загонів Антона Бринського).
«Дуже багато скарг і образ на те, що всі бійці, як чоловіки, так і жінки, при марші йдуть пішки, а дружини командирів на підводах. Або замість пораненого відправляють на Велику Землю в літаку вагітну дружину» (Із доповідної записки колишнього політрука п'ятої групи Сумського партизанського з'єднання Мінаєва керівникові Українського штабу партизанського руху Тимофієві Строкачу про моральний стан з'єднання, 28 квітня 1943 року).
«Від нашого села Комарівка за 6 км є село Борівка, в якому живе місцевий лікар і громадянин М. Кузьменко. Сфабрикували якусь групу, оформили документи, приписали до себе жінок, що гуляли з „власівцями“, та отримали, окрім документів, ще й медалі за свою діяльність. Як це розуміти? Виходить, що можна не захищати свою Батьківщину, не йти на смерть, а мати довгий язик, бути нахабним і бездушним, служити, як говориться, двом богам і бути правим». (Із листа від колишнього партизана Івана Бурука з Макарівського району на Київщині, надісланого в січні 1966 року Сидорові Ковпаку, що був тоді заступником голови президії Верховної Ради Української РСР).
Терор проти місцевого населення |
Партизани влаштовували на окупованих територіях комуністичний партизанський терор, який для місцевого населення був справжнім лихом. Ось що писав у другій половині 1942 р. у донесенні в політуправління Червоної армії помічник командира 125-го партизанського загону імені І. В. Сталіна Микита Бурцев: «Більшість партизанських загонів харчуються, одягаються і озброюються за рахунок місцевого населення, а не за рахунок видобутого в боях з фашизмом. Населення проявляє невдоволення і каже: „Німець обдирає, партизанам дай“. При заготівлі продуктів та одягу з боку окремих партизанських загонів проявляються елементи мародерства і хуліганства»[8].
Партизану Рудько, який воював у бригаді Нікітіна, свідчить: "На території Західної Білорусі тисячі партизанів. Це, головним чином, полонені і оточенці, озброєні за рахунок лісів і місцевого населення. Оперують у більшості своїй нечисленними групами в 20-40 осіб, непогано, особливо навесні і в період, коли були ще гміни (волості), били німців. Але це була гола стихія, це була помста полоненого за все те, що він бачив і пережив у німців. Тепер же вони майже всі діють — не вистачило ні запасу боєприпасів, ні з ким вони не пов'язані, на 100 % відірвані від радянської дійсності. Установки партії і уряду з питання партизанського руху не знають. Живучи і діємо, вони неминуче перетворюються на зайвий баласт для селянства і налаштовують селянство проти партизанів в цілому. Значить, завдають шкоди партії і уряду, конкретно відбувається це так: коли немає німців, партизани вільно ходять по селу, ніякої роботи з селянами не ведуть, беруть у них корів, овець, хліб та інші продукти. Коли ж з'являється каральний загін, партизани не пручаючись біжать, а селян б'ють і палять за те, що утримували і годували партизанів. Селяни прямо кажуть: "На який чорт мені такі партизани, які забирають останнє і не можуть оборонити мене від німця. Не було б вас, мене не бив би і палив німець «. Це, по-перше. По-друге, селянина обурює метод заготівлі (так званий бомбардування) продуктів, яка відбувається в такий спосіб: Загін (група) отримує від командування відповідне село або два. Виїжджає вночі і підряд забирає в кожній хаті все що знайде: сало, масло, сметану, хліб та ін продукти. Звідси селяни все поголовно ховають. Нерідкі випадки, коли поряд з продуктами такі „партизани“ обшукують шафи, скрині і беруть одяг і чоботи і навіть предмети розкоші: одеколони, годинники й ін речі. Забирають коней і вози для відвозячи продуктів, обіцяючи їх повернути, але фактично рідко їх повертають. Все це робиться без урахування соціального та економічного становища сім'ї. Не випадково, коли приїжджають партизани в село, що грають у дворі діти, помітивши їх, біжать у дім і кричать: „Мама, партизани їдуть“. І мама починає ховати все, що має»[8].
Побут та хвороби |
Лікарі, які перебували в партизанських загонах, відзначали, що в партизанів починалися захворювання через те, що в їх раціоні харчування було занадто багато м'яса. При цьому через хазяйнування німців і «народних месників» у ряді районів Західної Білорусі залишалося по одній корові на 5-7 дворів і по одному коню на 7-10 дворів[8].
Партизани вели розпусний спосіб життя. Венеричні недуги серед бійців і командирів були масовим явищем. Зазвичай на колективній фотографії кожного партизанського загону зображена корова, на боці якої іноді писали «Смерть фашистським окупантам!». Хоча тягати корову рейдами клопітно, вона була дуже потрібна партизанам. В загонах Ковпака, Сабурова, Федорова і інших була справжня епідемія венеричних захворювань. Медикаментів не вистачало, тому партизани лікувалися, як могли. Після ін'єкції коров'ячого молока, організм бурхливо реагує на чужорідний білок, температура тіла партизан на тривалий час піднімалася мало не до 40ºС (гонококи гинуть при 38ºС з невеликим). Таким чином корови рятували партизан[18].
Радянська пропаганда |
Партизанські мемуари |
Появою великої кількості партизанських мемуарів тиражами 100, 150, 200 тисяч примірників радянське суспільство зобов'язане Хрущову. Після його приходу до влади книжкові полиці буквально ломилися від творів, в яких колишні партизанські командири описували свої «подвиги» в роки війни — саме свої або ж наближених до себе людей, а не рядових партизанів. Саме за цими працями кілька поколінь радянських громадян дізнавалася про партизанський рух. Створювалися вони за підтримки влади — як частина радянської пропаганди. В той же час Хрущов був противником системних історичних досліджень партизанського руху, розуміючи, що вони розвінчають романтичний образ «радянських месників»[17].
Федоров у своїх мемуарах «Підпільний обком діє» промовисто розповідає про допомогу, що її надають партизанам західноукраїнські селяни, і про підтримку останніми їх з'єднання практично в усьому регіоні. Тим часом командування Рівненського партизанського з'єднання № 2 у листопаді 1943 року в своєму листі повідомляло Федорова, що його бійці ведуть незаконну діяльність, на межі явного мародерства. Загін ім. Ванди Василевської, рухаючись через село Привентівка, піддав населення цього села форменому пограбуванню. «Бійці загону, — писалося в листі, — без жодного контролю і керівництва ходили по селу і вимагали все, що потрапило. Брали взуття, білизну, одяг, посуд, супроводжуючи свої дії лайкою, погрозами і застосуванням зброї, стріляючи з гвинтівок і автоматів».
Вельми неправдоподібно в мемуарах представлені українські націоналісти. У партизанських спогадах вони «продажні нелюди», які звіряче мучили разом з німцями місцеве населення. Так, Медведєв у своїй книзі «Сильні духом» характеризував бандерівських партизан, не скупившись на епітети: «Бандера був махровий гітлерівець, вивченик гестапо. Він зібрав покидьки петлюрівської контрреволюції, вцілілих куркулів, весь набрід, що опинився після тридцять дев'ятого року в гітлерівській Німеччині. Його „хлопці“ грабували українські села і хутори, а прибутки від пограбувань ішли отаманові. Награбовані капітали Бандера вміщав на своє ім'я в швейцарський банк».
Проблемою в партизанських мемуарах є і те, що героями сюжетів тут часто ставали люди, які не мали анінайменшого стосунку до боротьби з німецькими окупантами і потрапили на сторінки книг завдяки знайомству з авторами. А приписки чужих операцій часто ставали предметом сварок між партизанськими «вождями», що призводили до того, що багато з них просто не спілкувалися між собою в мирний час.
Наочним прикладом тут може служити відкритий лист колишнього учасника партизанського руху Миколи Струтинського, надісланий ним до Інституту історії УРСР 26 березня 1966 року. Досвідчений партизан виявив у книзі «Поєдинок», написаною одним з керівників Рівненського підпілля, Героєм Радянського Союзу Терентієм Новаком, дивні речі. Терентій Федорович безсоромно привласнив собі ідею про підрив німецької їдальні в Рівному в 1943 році, натомість, за словами Струтинського, це була задумка якогось бійця Афоніна. Жертви вибуху в мемуарах автор також, м'яко кажучи, перебільшив.
"Новак доповів командирові загону, що вибухом міни було знищено кілька німецьких генералів, багато офіцерів і солдатів. Тепер він конкретизував цифру. Виступаючи 7 червня 1965 року на львівському телебаченні, Новак сказав, що в цій їдальні було вбито трьох генералів, чотирьох підполковників і 80 офіцерів, — пише в листі Струтинський. — З усією відповідальністю заявляю, що це зухвала брехня. У солдатській їдальні німецькі генерали і офіцери не харчувалися. Не було їх там і в момент вибуху. Насправді в результаті вибуху міни були важко поранені лише двоє: рядовий солдат-власівець і Червинський, який виконував наші завдання в комендатурі міста, де він працював шевцем, час від часу відвідував «Солдатен гейм».
Відомі радянські партизани-диверсанти |
З радянського часу в СРСР, потім в Росії видається чисельна істрорико-пропагандистська література про окремих «героїв-партизанів».
Найвідоміші радянські партизани — герої Радянського Союзу (з не-керівного складу):
Микола Кузнецов (1911—1944) — кадровий чекіст, співробітник контррозвідки НКВС СРСР з 1932 р. До війни видавав з себе бравого офіцера-льотчика у Москві, стежив за закордонними дипломатами. Під час війни був засланий у Західну Україну з терористичним завданням: вбивати поодинці із-за рогу німецьких генералів та офіцерів на території Львівської та Рівненської областей, щоб спровокувати у відповідь терор німецької окупаційної влади проти українського населення та ОУН[19]
Іван Кудря, молодший офіцер НКДБ СРСР, до війни спеціалізувався на диверсіях проти ОУН. На початку війни був залишений в Києві на чолі невеличкої шпигунсько-диверсійної групи. Через кілька місяців був спійманий Гестапо та страчений. Цілі, завдання та заслуги групи Кудрі досі невідомі, але йому радянською пропагандою приписувалася «заслуга» у мінуванні за підриву центру Києва. Однак радянська пропаганда згодом сама ж себе спростувала, заявивши що мінувала Київ спеціальна інженерна бригада НКВС ОМБДСБОН, задовго до появи Кудрі у Києві. А підривали потім потужні фугаси дистанційно із російського тилу, за допомогою радіокерованих детонаторів. Проте Кудрю і його зв'язкову оперну співачку Раїсу Окіпну оголосили Героями Радянського Союзу посмертно, через 20 років після подій війни.
Зоя Космодем'янська — молода дівчина, яка до війни ще у шкільному віці страждала на хронічну паранойю, регулярно лікувалася у стаціонарі ім. Кащенко. Під час війни у складі диверсійного загону була заслана в тил німецьких військ — підпалювати хати російських селян. Була селянами спіймана, віддана окупаційній владі та повішена за тероризм. По війні стала посмертно Героєм Радянського Союзу, офіційним символом патріотизму, зразковим прикладом для школярів, що у підлітковому віці вступали до лав комсомолу.
Сидір Ковпак — до війни — дрібний провінційний компартійний діяч, що за свідченнями страждав на алкоголізм. При втечі старшої партноменклатури від німецьких військ, що наступали, був залишений на окупованій німцями території. Під час війни доріс до радянського генерал-майора, двічі героя Радянського Союзу та командира партизанської дивізії імені самого себе. Під час спроби просунутися разом з своєю дивізією у Карпати, зазнав важкої поразки від партизанів УПА у районі Межигір'я. Покинувши поранених та обози втік на схід України. Після війни — учасник численних компартійних урочистих вистав та парадів у Києві, герой радянської літератури про війну та її екранізацій у кіно.
Вершигора Петро Петрович — кадровий чекіст, генерал-майор НКВС, як командир спеціальної диверсійно-розвідувальної групи НКВС (за іншими даними — ГРУ Генштабу СРСР) «Лезвие» (укр. «Лезо») був перекинутий літаком в тил німецьких військ до партизанського загону Сидора Ковпака. Мав завданням підтримувати зв'язок загону з Москвою та слідкувати безпосередньо за Сидором Ковпаком, контролювати його, перевіряти на лояльність Москві.
Сабуров Олександр Миколайович — генерал-майор військ НКВС, командував партизанським з'єднанням, що діяло у Сумській, Житомирській, Волинській, Рівненській та ін. областях України.
- Леонід Голіков (1926—1943) — «піонер-герой», що партизанив у 16-17 річному віці; з березня 1942 р. розвідник 67-го загону 4-ї партизанської бригади Ленінградської області.[20]
Див. також |
- Український партизанський рух
Примітки |
↑ аб Радянський партизанський рух на окупованій території України, О. Д. Бойко, Історія України, Київ, Видавничий центр «Академія», 2002
↑ Офіційний веб-сайт Українського інституту національної пам'яті
↑ Офіційний веб-сайт Українського інституту національної пам'яті, кеш, знімок сторінки станом на 5 квіт. 2017 11:23:05 GMT
↑ УМОВИ ФОРМУВАННЯ ПЕРШИХ ПАРТИЗАНСЬКИХ ГРУП І ЗАГОНІВ НА ТЕРИТОРІЇ ПІВНІЧНО-СХІДНОЇ УКРАЇНИ (серпень 1941 — червень 1942 р.)., О. П. БІЛОУС
↑ абв «Велика чистка» 1937 року, або Як більшовики укоськували Червону армію, і що з того вийшло, Сергій Грабовський,газета «День», 2012-06-15
↑ абв Терор 1937-го року проти Червоної армії, Сергій Грабовський, Радіо Свобода, 4 липня 2007 року
↑ Цит.по: История создания подразделений специального назначения органов государственной безопасности 1941—1945(рос.)
↑ абвгдеж А.Гогун КРАСНЫЕ ПАРТИЗАНЫ Как это было в Западной Белоруссии (рос.)
↑ Див.: В. Батшев, тамож
↑ Проект «Бессмертный барак». Приказ Ставки Верховного Главного Командования № 0428
↑ Алексей Широпаев: «Разрушать и сжигать дотла…».
↑ Алексей Широпаев: «Разрушать и сжигать дотла…».
↑ аб В. Гінда (канд.іст.наук). Радянські партизани людям докучали гірше за окупантів. — Ж-л «Країна» № 25, 18.06.2010/Gazeta.ua
↑ Кентій А. В. Українська повстанська армія в 1942—1943 pp. — Київ, 1999, С. 124; Див. також: Безсмертя: Книга пам'яти України…, С.391; Україна партизанська. Партизанські формирування та органи керівництва ними (1941—1945 pp.): Науково-дослідне видання /Автори-упорядники: О. В. Бажан, А. В. Кентій, В. С. Лозицький та ін.; — Київ, 2001.
↑ Богдан ЧЕРВАК. ВОЛИНЬ ЯК БУМЕРАНГ
↑ За східнім обрієм (Спомини про пережите), Данило Шумук
↑ аб Партизани Великої Вітчизняної: а чи був героїзм?
↑ Партизанская сага (рос.)
↑ Неизвестный Николай Кузнецов. -Независимое военное обозрение(рос.)
↑ Бібліотека «ХРОНОС»(рос.)
Література |
- Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж ; Нью-Йорк : Молоде життя ; Львів ; Київ : Глобус, 1955—2003.
- Владимир Батшев. Партизанщина. — Альманах «Лебедь» (Бостон, США) № 516; № 519; № 520
Б. В. Соколов — Оккупация. Правда и мифы: Партизаны против крестьян. Крестьяне против партизан (рос.)
Посилання |
![]() | Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Радянські партизани |
Партизанська війна в Україні. Щоденники командирів партизанських загонів і з'єднань 1941—1944 (рос.)
Александр Гогун Партизаны против народа (рос.)- Кость Бондаренко: Партизанская сага. — «Профиль истории»,№ 12(31), 05.04.2008
- Олександр Ткачук. Червоні партизани у світлі нових документів
- Олєксандр Ґоґун, Іван Дерейко. Печерний сталінізм
- Чиї бронзові бюсти стоятимуть на алеях Героїв?
- Олександр Гогун Як «народні месники» мстили народові Про деякі особливості совєтського партизанського руху на території України в роки Другої світової війни
|
|